Pondělí, 7. ledna 2008Zprávy z médií
Úřady tvrdí, že o nic nejde. To ale neznamená, že verdikt Evropského soudu pro lidská práva není pro Česko nepříjemný: soudci totiž prohlásili, že svým spoluobčanům romského původu bráníme v rovném přístupu ke vzdělání. A kontrola v terénu naznačuje, že pokuta 4000 eur za každého žalobce, který si ve Štrasburku stěžoval, nepadla vedle.
Rodiče osmnácti dětí, kteří se vzbouřili proti českému státu, mluvili i za desetitisíce dalších Romů. Ty tady totiž po celé generace povětšinou s nálepkou mentálně retardovaných končily v tzv. zvláštní škole. A chatrné vzdělání jim pak většinou přiřklo roli celoživotních nádeníků či obtížných příjemců sociálních dávek.
Představuje verdikt štrasburského soudu zlomový moment, po němž další generace romských dětí neprojdou stejnou zkušeností? Dojde nyní k masivnímu přílivu romských žáků do běžných veřejných škol? Chystá se přezkum vystavených pedagogicko-psychologických posudků, na jejichž základě romské děti zpravidla v systému “zvláštního školství” uvízly? Český stát se k tomu zatím nevyjádřil: podle mluvčího ministerstva školství Ondřeje Gabriela se čeká na překlad rozsudku do češtiny.
K zásadní změně prý už ale dávno došlo – před dvěma lety nový školský zákon institut zvláštní školy zrušil a diskriminace Romů je minulostí. Jenže úřady nemají k dispozici žádnou srozumitelnou zprávu o tom, co to v praxi znamenalo. A pohled do samotných škol, které s malými Romy pracují, vybízí k maximální obezřetnosti. Pokud se totiž v Česku nějaká škola pokouší bourat bariéry, které špatně vzdělané romské menšině už léta brání v cestě vzhůru, nebývá to zásluha eráru a jeho pravidel. Děje se tak zpravidla pouze díky obětavosti a osobnímu nasazení osvícených učitelů. A ti jsou ve špatně placeném resortu nedostatkovým zbožím.
Mohli by vám uklízet
Za poslední kolejí hlavního nádraží v Ostravě stojí v malém parčíku dvoupatrová budova někdejší zvláštní školy, dnes Základní školy praktické v Ibsenově ulici. Právě v jejích lavicích sedávalo několik dětí ze “štrasburského případu” a dodnes jsou až na pár jedinců všichni z jejích šestaosmdesáti žáků Romové. Pocházejí převážně ze čtvrtí Hrušov a Přívoz, kde žije podstatná část ostravských Romů.
Okna zdobí strohé vystřihovánky z bílého papíru, uvnitř vítá návštěvníka velká mapa České republiky a výstražná cedule s nápisem “Drogy a závislost”. Hrobové ticho ruší jen údery míče ze školní tělocvičny. Se svými svěřenci tu právě zápolí ředitel školy, vysoký muž ve sportovních trenýrkách Jindřich Otzipka. Původně působil jako vychovatel na strojním učilišti, v roli ředitele je pátým rokem, a jak říká, “má pedagogiku v těle”.
A určitě se snaží. Vypracoval svůj vlastní vzdělávací program: v Ibsenově se třeba vyučuje v okolních školách stejného typu nevídaná angličtina. Na škole je hudební zkušebna či multimediální učebna a funguje tu dvanáct zájmových kroužků. Svou “školní kuchařku” Jindřich Otzipka založil na “pořádku a disciplíně”. “S nějakou liberální výchovou to u Romů nejde,” říká. “Problémových je tady víc než polovina, a to jim ještě odpouštím.” Mezi žáky je prý právě pro své “otcovské jednání” velmi oblíben, jako všestranný sportovec jim jde navíc příkladem. “To když je porazím třeba v ping-pongu, mají najednou před sebou vzor, se kterým se můžou ztotožnit,” říká Otzipka.
Podle ředitele má většina jeho svěřenců v posudku napsáno “mentálně retardovaný”. “Romové sem rozhodně patří: vždyť v normální škole ostatním nestačí a představují rušivý prvek,” říká ředitel. Rozkládají kolektiv a podporují tak mezi ostatními žáky “výskyt šikany”. “Naše škola je pro ně jedině vysvobozením,” vysvětluje. “Podívejte se na jejich rodiče, jak jsou zanedbaní. Prostě na ně nestačí a ještě se zvesela rozmnožují dál.” A jak hodnotí rozsudek Evropského soudu pro lidská práva? “Dokážou zahrát srdcervoucí scény,” kroutí hlavou ředitel. “Vždyť vím, co všechno se pro ně udělalo: ještě nedávno přece jezdili s vozem. Proč nejde Kumar Vishwanathan pomáhat do Indie, vždyť tady jenom zavádí rasismus naruby,” zlobí se Otzipka na známého aktivistu, který už léta pomáhá ostravským Romům. “A romskému zastánci panu Schwarzenbergovi bych poradil, aby si je vzal všechny na Orlík. Mohli by mu tam třeba uklízet.” Ve druhém patře právě končí hodina vaření a několik dívek za “dobrý přístup k látce” dostalo povolení sednout si ke školnímu počítači. Na otázku, jak se jim ve škole líbí, se jen usmívají.
Vzdělávací rámec
Vypadají dnes někdejší zvláštní školy podobně jako ta v Ibsenově ulici? Ředitelé dalších dvou někdejších zvláštních škol Karasova a Vizina, v jejichž lavicích rovněž seděly “štrasburské děti”, se s novináři “raději nebaví”. Znamená to, že ministerstvo školství nás svým uklidňováním vodí za nos? Jak se vlastně nová zákonná úprava dotkla dětí naší nejpočetnější menšiny?
V rámci účinnější integrace romského žactva do základního školství by se podle ministerských úředníků měla především projevit zavedená předškolní výchova, menší počet žáků ve třídě a institut asistenta pedagoga. Kritici ale namítají, že si menší počet žáků ve třídách a tedy víc učitelů a asistentů většina škol stejně kvůli penězům nemůže dovolit. Inkriminované zvláštní školy jako institut odlišného vzdělávání byly zrušeny, pro žáky s lehkým zdravotním postižením, tedy pro “děti se speciálními vzdělávacími potřebami”, vznikly základní školy praktické. Pomocné školy, kdysi určené pro děti s těžším zdravotním postižením, nahradily základní školy speciální.
Na všech typech škol se vyučuje podle jednotného “rámcového vzdělávacího programu pro základní vzdělávání”, “speciální” školy ale mají povinnost uzpůsobit ho přesně svým potřebám a složení žáků. Tak třeba v bývalé zvláštní škole ve Čkalovově ulici Ostravě-Porubě víc zohledňují výtvarnou či hudební výchovu než například náročnější výuku matematiky. Pokud se však jejich žák postupem času “zlepší”, může se na základě rozdílových zkoušek do běžné školy vrátit. Na “běžné” základní škole pak mohou v rámci integračního vzdělávání vzniknout přidružené speciální třídy pro děti s lehčí formou postižení, nebo jsou v některých případech děti individuálně integrovány v normální třídě. Celý systém má pak za úkol všechny školáky připravit tak, aby i ti slabší žáci mohli pokračovat v dalším studiu třeba na praktických školách.
Záleží na učiteli
Zkusme ale vynechat strohé úřední předpisy a podívat se na věc jednoduše. Sedí ještě dnes v lavicích škol s menšími nároky na učivo v převážné většině malí Romové? V současnosti ministerstvo školství žádné sofistikované údaje o základních školách k dispozici nemá. Podle Jaromíra Nebřenského z Ústavu pro informace a vzdělávání je totiž správná interpretace dostupných čísel velmi “ošemetná”: podle nového zákona jsou školy jinak organizovány např. slučováním, navíc se zavedly nové pojmy jako třeba škola praktická či speciální. O počtech žáků má pak přehled pouze zřizovatel příslušné školy, tedy obec či krajský úřad, jenže bez etnických dat.
Odborníci z nevládní sféry přesto i bez přesných statistických údajů tvrdí, že se s novým školským zákonem vůbec nic nezměnilo a všechno funguje po starém jen s jinými cedulemi. Specialisté ve službách státu zase mluví o stále pečlivějším “přístupu ke vzdělávání a integraci romské menšiny”. Václav Zeman ze společnosti Člověk v tísni především kritizuje letité testy v pedagogicko-psychologických poradnách, při kterých malí Romové opakovaně selhávají, a podezřívá je, že jejich skutečné vlohy nedokážou odhalit. Michal Čermák z Ligy lidských práv rovnou tvrdí, že rozdělování škol je ze zásady špatné. Naopak ředitelka státního Institutu pedagogicko-psychologického poradenství Jana Zapletalová má za to, že romští žáci jsou dnes přece jen v “daleko větší míře v běžném vzdělávacím proudu”, než tomu bylo v minulosti. Žádný aktuální průzkum však neexistuje: důkladnější analýza se podle Jany Zapletalové teprve chystá. Díky volnosti škol přizpůsobovat svou výuku školákům přímo na tělo však prý záleží už jenom na samotném učiteli, jak se vyrovná se specifickými potřebami romských dětí, které “mají na běžné škole nejednoduchou pozici”. Pořád na základce
V této situaci nezbývá než hledat různé typy škol, kam chodí malí Romové. Jak vypadají? Jací jsou tam kantoři? Stojí celý model opravdu jen na ochotě příslušného učitele věnovat se své profesi s nekonečnou obětavostí?
Před vraty se směje skupinka výrostků v pestrých baseballových čepicích, několik matek s ustaraným výrazem ve tváři vede dovnitř pečlivě upravené děti s aktovkami na zádech. Jsme v Základní škole na Havlíčkově náměstí na pražském Žižkově. Má přes sto šedesát běžných žáků, dalších dvaadvacet se speciálním programem, dvacet učitelů a pět asistentů. Na škole funguje i soukromá střední odborná škola managementu a práva se sedmdesáti žáky. Z devadesáti procent místní školu navštěvují romské děti. Škola totiž funguje jako “opěrný bod” pro místní romskou komunitu.
Je to vlastně opak toho, proti čemu se protestovalo ve Štrasburku: ambiciózní škola, zaměřená ovšem na romské děti. “Pokud začne do školy docházet víc než čtyřicet procent Romů, kteří navíc pochází převážně ze sociálně slabých rodin, přestanou sem bílí rodiče dávat své děti,” vysvětluje ředitelka Irene Meisnerová. Proto se Romům jako “komunitní škola” cíleně věnují už od roku 1993 a jejich ambicí je poskytnout jako “pozitivní a stimulující” zařízení “komplexní vzdělávací servis”.
Na škole funguje přípravný ročník, kancelář s výchovným poradcem, speciálním pedagogem, psychologem, ale i tzv. kabinet specifických poruch například pro děti trpící dyslexií či dysgrafií. Jejich úkolem je mimo jiné podporovat s pomocí logopeda děti, které z rodiny neumí dobře ani česky, ani romsky. V současnosti jejich pomoci využívá již zmíněných dvaadvacet dětí s lehkými vývojovými poruchami. “Prostě naší školu neopouští, jsou pořád na základní škole. Kdysi by neodvolatelně zmizely kdesi ve zvláštní škole,” vysvětluje ředitelka Meisnerová. “Když se pak zlepší, není takový problém vrátit je zase do normální výuky. V současnosti se tak vrací dvě děti a z toho mám pak velkou radost.”
Ředitelka si ale stěžuje na peníze. “Sháníme je opravdu, kde se dá, abychom si mohli dovolit víc kantorů a asistentů i menší počty žáků ve třídách.” Děti je třeba současně motivovat a zaměstnat i po vyučování. Ve škole si mohou psát úkoly či navštěvovat nejrůznější počítačové, dramatické či výtvarné zájmové kroužky. Účastní se mimoškolního turnaje v minifotbalu nebo výchovného jazzového koncertu. Do škol také chodí s malými Romy diskutovat nejrůznější zajímaví lidé: třeba umělecký sklář Michal Zahradník či Čechoameričanka romského původu Petra Gelbart, která studuje na Harvardově univerzitě. V současnosti tady navíc prožívají něco hodně dobrodružného: místní malí milovníci přírody se totiž složili na adopci exotické komby ušaté ze zoologické zahrady.
To bych byla maličká
Podle Irene Meisnerové se péče vyplácí: škola má známkový průměr 2,3 a téměř všichni její žáci jdou minimálně do učení, z každého ročníku se pak kolem pěti dětí dostane na střední školu. V porovnání s majoritou to není mnoho, ale proti předchozím letům je to pokrok. V současnosti jedna absolventka “Havlíčkové” studuje práva. “Před deseti lety žáci nestáli ani o to, aby vůbec dokončili základní vzdělání. Myslím, že to nebyl problém nějakých menších schopností oproti bílým dětem, ty jsou rozhodně srovnatelné,” říká paní ředitelka. Šlo spíše o dlouhodobou zkušenost pobytu na okraji. “Téměř osmdesát procent jejich rodičů bylo bez práce. Tady postupně možná poprvé v životě zažívají pocit úspěchu z dobré známky a pomalu tak získávají sebevědomí. Naším cílem je držet je na škole s běžným nárokem učiva. Jde o to, aby měli do života srovnatelnou výchozí pozici.” A jaké mají romské děti ideály? Podle Irene Meisnerové je v tomto ohledu česká zkušenost negativně ovlivnila: většinou prý totiž touží jen po penězích.
Z jedné ze tříd v prvním patře je právě slyšet veselý sborový zpěv prvňáčků, právě podle obrázku uhodli písničku – Pásla ovečky. Na chodbě pak dvě učitelky věší na stěny vánoční výzdobu: papírové kapry nejrůznějších velikostí a tvarů v těch nejpestřejších barvách. “Dokážou vyrobit opravdu krásné věci, jako snad všechny děti na světě,” těší se jedna z učitelek. “Oni jen potřebují podpořit. Abyste se dostali z ghetta, musíte být opravdu silná osobnost. Vždyť si to představte: třeba když čtete na internetu ty nenávistné výlevy proti Romům. Já bych z toho byla hodně ,maličká‘. A oni už od dětství o tomhle všem velice dobře vědí.” Dopadne to dobře
“S romskými dětmi je to jako úplně s každým jiným dítětem: někdo je šikovnější, někdo méně,” říká ředitelka náhodně vybrané “obyčejné” Základní školy v ulici U Santošky v Praze na Smíchově Martina Říhová. Mezi jejími tři sta sedmdesáti žáky je prý ale tradičně minimum romských dětí, v současnosti pouze čtyři. “Často sem přicházejí s potížemi, neznají domácí předškolní přípravu a neumí třeba držet tužku v ruce. To se dá ale časem odbourat, musíte se jim prostě jenom věnovat.”
Za celou dobu jejího sedmnáctiletého působení na škole proto žádný romský žák nebyl přeřazen do zvláštní školy. I když je prý obecně její škola spíš průměrná (zdatnější žáci odcházejí do nejrůznějších výběrových škol), přesto se pyšní dvěma místními premiantkami: obě jsou romského původu. “Především jsou nadané, nikdo je od sebe neodstrkuje a jejich rodiče jsou oba normálně zaměstnaní lidé,” poznamenává ředitelka Martina Říhová. V současnosti chodí jedna z romských premiantek do třetí třídy a ta starší do sedmičky. Jmenuje se Andrea Hauerová, umí “překrásně zpívat” a škola ji vysílá na nejrůznější dětské soutěže. Objevila se dokonce i ve známém pořadu Jana Krause Uvolněte se, prosím. “Nejdřív jsem se tady bála, vždyť jsem Romka a ještě k tomu jediná ve třídě. Teď už je ale všechno v pořádku a mám tady spoustu kamarádek,” říká dívka s hlubokýma černýma očima. “Chtěla bych jít na konzervatoř, všichni mi tady přejí, a tak to určitě dobře dopadne.”
Co po nich chceme
Tahle idylka však není pravidlem. Vraťme se ještě jednou do města, z něhož vzešel štrasburský spor. Pestré vývěsní štíty, barevné neony, moderní tramvaje, pizzerie, bary, dvě divadla, čtyřicítka galerií, multikino. Někdejší hornická Ostrava s víc než třemi sty tisíci obyvatel dnes nabízí pestrou tvář moderního města, ale už pár metrů od usměvavého světa luxusních obchodů jsou vidět známky tísně: ulice špinavých a otlučených jednopatrových činžáků bez jediného stromu, vytlučená okna, místo prolézaček jen pár kaluží, u kterých si hraje hlouček dětí.
Jsme ve čtvrti Moravská Ostrava-Přívoz a právě tady žije převážná část z asi čtyřiceti tisíc místních Romů. Nezaměstnaných je tady víc než ve třikrát početnější Praze. Ostravští Romové prožívají opravdové drama. Podle místních sociálních pracovníků se dá téměř s jistotou říci, že snad každý z obyvatel místní komunity má za sebou zvláštní školu, v nejlepším případě základní vzdělání nedokončil. Pustou ulicí Karoliny Světlé přichází žena se dvěma taškami s nákupem: jmenuje se Marcela Grunzová a je jí 35 let. “Samozřejmě” má prý za sebou zvláštní školu: “Snila jsem o švadleně, ale umývám tady na nádraží mašiny. Jsem ale šťastná, vždyť bych také mohla sedět doma,” říká. “Je mi to však líto, vždyť možná mohlo být v mém životě všechno jinak.”
Jedna z prvních škol, které se Romům v Ostravě cíleně věnují, je církevní škola Přemysla Pittra. Vznikla v roce 1993 a její vzdělávací koncepce deklaruje “úspěšnou integraci Romů do majoritní společnosti a pozdvižení jejich sociálního statusu do budoucna”. Jako jedna z prvních škol zavedla do té doby nevídaný institut specializovaného asistenta, menší počet žáků ve třídě, předškolní výchovu, speciální program pro děti, které zaostávají, spolupráci s rodiči a školního psychologa. V současnosti má škola dvě stě osmdesát žáků, z toho pětaosmdesát navštěvuje třídy se speciálním programem. A až na pár jedinců pochází všechny děti z místní romské komunity. Pracuje tady čtyřiadvacet učitelů a deset asistentů. Podle ředitelky Soni Tarhoviské stačili už kantoři z církevní školy poznat snad všechny problémy, se kterými si romské děti musí poradit. Jejich rodiče zpravidla drtí existenční potíže a na nějakou školní přípravu nezbývá čas. Děti třeba nikdy neviděly knihu, často se potýkají s českým jazykem a nevěří si. “Měli bychom s jejich problémy pracovat citlivěji a být trpěliví,” říká Soňa Tarhoviská.
I když se církevní škola snaží tuhle touhu naplnit, výsledky jsou rozporuplné. Děti, které školu vyjdou, se jdou třeba hned zaregistrovat na úřad práce, ostatní si troufnou přihlásit maximálně do učení. Výraznější studijní úspěch prý tady ještě nezaznamenali. Podle kantorky Elišky Chudomilové je ale škola možná jediným místem, kde se mohou cítit svobodně: za bránou je bude čekat spíš odmítnutí. Mezi Romy se tak stala církevní škola velmi populární. Ředitelka Tarhoviská přesto nehýří nadšením. Její škola se totiž původně měla stát multikulturním zařízením s padesátiprocentním zastoupením bílých dětí a ředitelku mrzí, že bílí školu postupně opustili. A to je prostě prohra: i když se místní učitelský sbor snaží, hora problémů roste. Q
Nový penál a čistý kapesník Mnozí si jistě ze svého dětství pamatují na budovu povětšinou umístěnou někde stranou, do které chodily děti opředené pověstí něčeho nebezpečného a tajemného. Nikdy jsme se s nimi nepotkali a pořádně jsme nevěděli, co jsou vlastně zač. Stačilo jen vědět, že jde o “cikány” či zdravotně postižené děti a že chodí do “zvláštní”. Komunistický režim vytěsnil Romy z našeho života tak dokonale, že patřilo k věci, že žák, který nemá nový penál či čistý kapesník, vykřikuje při vyučování, má špatné známky či neumí dobře česky, nemá na “naší” škole co dělat. K zařazení do zvláštní školy stačil stránkový, stroze sepsaný posudek pedagogicko-psychologické poradny a souhlas rodičů – předtištěný blanket se dvěma větami. Sociální pracovníci spolu s učiteli Romy léta přesvědčovali, aby své děti raději přeřadili do zvláštních škol: tam jim bude jistě lépe, vždyť v normální škole představují jenom vyděděnce v poslední lavici. Postupně rezignovali i samotní Romové a začali se sami od sebe snažit umisťovat své děti do zvláštních škol, vždyť už tam mají přece své sourozence. Tak fungoval systém komunistické školní výchovy desítky let, pro své spoluobčany se pak Romové stali synonymem pro degenerované kriminálníky s několika třídami základky. Změna měla nastat po revoluci: nastoupila nejrůznější občanská sdružení, která se romským potížím začala věnovat, stát spustil řadu projektů a programů na podporu integrace Romů do společnosti, jenže Romové ve zvláštních školách zůstávali dál. V roce 1999 průzkumy dokonce odhalily hrozivá čísla: až sedmdesát procent romských dětí navštěvuje zvláštní školu a tvoří víc než polovinu žáků těchto škol. Stát zareagoval až po dalších pěti letech: v roce 2005 vešel v platnost nový tzv. školský zákon, který kritizovaný institut zvláštního školství alespoň na papíře zrušil.
Článek vyšel v časopisu Respekt dne 7. 1. 2008 (str. 16, rubrika Česko)
Pátek, 4. ledna 2008Zprávy z médií
Výbor OSN pro práva dítěte ve svých Závěrečných doporučeních z ledna 2003 naléhal na Českou republiku, aby byla zachována současná věková hranice trestní odpovědnosti stanovená na patnáct let.
Široká diskuse ohledně trestní odpovědnosti probíhala již v souvislosti s novým zákonem č. 218/2003 Sb., o odpovědnosti mládeže za protiprávní činy a o soudnictví ve věcech mládeže a o změně některých zákonů (dále jen zákon o soudnictví ve věcech mládeže nebo ZSM). Citovaný zákon stanovil hranici trestní odpovědnosti na 15 let. Zde upravená trestní odpovědnost je koncipována jako tzv. relativní odpovědnost.
Dětská kriminalita klesá
V rozporu s uvedeným doporučením Výboru OSN pro práva dítěte věcný záměr nového trestního zákona navrhuje snížení hranice trestní odpovědnosti na 14 let.
Jako důvod je nejčastěji uváděno, že dnešní mládež dospívá dříve, že stejná věková hranice je platná i v okolních státech a za první republiky existovala i v tehdejším Československu. Málokdy je však argumentováno statistikami kriminality dětí mladších 15 let. Média vytvářejí dojem, že současná generace dětí je generací kriminálníků s narůstající brutalitou.
Analýza Institutu pro kriminologii a sociální prevenci či dostupné policejní statistiky a zkušenosti policistů z terénu nijak nepotvrzují to, že by se situace co do počtu i závažnosti trestných činů páchaných mládeží výrazně zhoršovala.
I zpráva Nejvyššího státního zastupitelství o činnosti z roku 2006 uvádí, že v “roce 2006 stagnovala úroveň vykázané trestné činnosti mladistvých (údaje o stíhaných i obžalovaných osobách byly v podstatě obdobné jako v roce 2005).
Pokud jde o děti mladší 15 let, zde bylo naopak zaznamenáno další, rozhodně nezanedbatelné, snížení počtu dětí, které se dopustily činu jinak trestného (oproti roku 2005 činila hodnota poklesu sice jen 9,5 %, v absolutních počtech však bylo dosaženo nejnižšího čísla za celé období od roku 1989).” Nevyšší státní zastupitelství tedy dospělo k závěru, že snížení věkové hranice trestní odpovědnosti z 15 na 14 let, na němž je založen i nově vypracovávaný návrh trestního zákoníku, se jeví jako nevhodné a blíže nepodložené. Pro takové snížení věkové hranice trestní odpovědnosti nesvědčí ani poznatky z praxe při objasňování a dokazování zvlášť závažné násilné trestné činnosti.
Snížení hranice problém nevyřeší
Většina odborníků podporuje komplexnější řešení a přiklání se k názoru, že samotné snížení věkové hranice trestní odpovědnosti problém stejně neřeší. Při stanovování hranice trestní odpovědnosti je nutné si uvědomit, že nezáleží ani tak na tom, jestli věková hranice bude 14 nebo 15 let, ale spíše na následné reakci systému na delikventní jednání nezletilého a na jeho prevenci. Je třeba zdůraznit, že současná právní úprava již teď umožňuje přijmout opatření vůči dítěti mladšímu 15 let, které se dopustilo činu jinak trestného.
V právních systémech států, kde je hranice trestní odpovědnosti stanovena v nízkém věku, jsou následná opatření vůči pachateli přijímána převážně v rámci specializované netrestní justice. Tam, kde je stanoven vyšší věk trestní odpovědnosti, je s mladistvými pachateli zacházeno podobně jako s dospělými, tresty jsou ukládány v rámci trestní justice a jsou kratší. Současná právní úprava v sobě spojuje oba tyto modely, kdy trestně odpovědným dětem starším 15 let jsou ukládána opatření (výchovná, ochranná, trestní) specializovanými soudy v trestním řízení, reflektujícím specifika mladistvých, zatímco dětem mladším 15 let, které se dopustí činu jinak trestného, je možné uložit některá opatření (dohled probačního úředníka, zařazení do terapeutického, psychologického nebo jiného vhodného výchovného programu) včetně ochranné výchovy.
Samotné snížení hranice trestní odpovědnosti problém neřeší. Musí být doplněno odpovídajícími programy práce s mladistvými delikventy a koncepcí prevence kriminality dětí a mládeže.
Ochrana práv a zájmů dítěte
V oblasti delikvence dětí mladších 15 let máme za to, že existují zásadnější problémy, které je třeba legislativně řešit.
Třeba ochranu práv a oprávněných zájmů dítěte mladšího 15 let, které je podezřelé ze spáchání činu jinak trestného, a institut předběžného opatření použitého u dítěte jako náhrada vazby.
Ustanovení § 90 odst. 1 zákona č. 218/2003 Sb., o soudnictví ve věcech mládeže stanoví, že “dítě mladší patnácti let není trestně odpovědné.” Řízení dle III. hlavy zákona o soudnictví ve věcech mládeže dopadající na děti mladší 15 let není pojato jako řízení trestní, ale občanské soudní řízení, vycházející z úpravy řízení ve věcech péče soudu o nezletilé. Řídí se podpůrně občanským soudním řádem (§ 96 ZSM). Nicméně toto řízení zahrnuje dvě fáze: druhé fázi, tj. fázi občanského soudního řízení, předchází fáze první, kterou nelze za občanské řízení považovat, neboť se zaměřuje na ujasnění toho, zda dítě mladší 15 let spáchalo čin jinak trestný. Zákon o soudnictví ve věcech mládeže však vůbec neřeší ani základní otázky týkající se postupu při prověřování uvedených věcí, přičemž v případě absence úpravy je třeba vycházet z ustanovení trestního řádu.
Pokud se tedy dítě mladší 15 let dopustí činu jinak trestného, podá státní zástupce soudu pro mládež návrh na uložení opatření. Ze zákona vyplývá, že samotné řízení bude zahájeno až podáním daného návrhu (soud může řízení zahájit také bez návrhu) a až tímto okamžikem nabývá dítě práv vyplývajících ze zákona o soudnictví ve věcech mládeže. Teprve tehdy je mu také poskytnuta ochrana ve formě opatrovníka (advokáta), který hájí zájmy dítěte.
Výše uvedený zákon přiznává zvýšenou ochranu mladistvému (osoba starší 15 let a mladší 18 let), jehož zájmy musí být obhájcem hájeny již od okamžiku, kdy jsou proti němu použita opatření podle tohoto zákona nebo provedeny úkony podle trestního řádu, a to včetně úkonů neodkladných a neopakovatelných. Mladistvý musí být zastoupen obhájcem již v přípravném řízení. Obhájce má právo se zúčastnit těch úkonů, kterých je oprávněn se zúčastnit mladistvý.
Jinak je tomu ovšem ve věcech dětí mladších 15 let, kdy je řízení zahájeno až podáním návrhu na uložení opaření a jedná se de facto o řízení občanskoprávní, proto zde není přípravné řízení jako v řízení trestním. Z tohoto důvodu zde také není dána povinnost zastupovat dítě, podezřelé ze spáchání činu jinak trestného, obhájcem již během vyšetřování tohoto činu, a to před zahájením samotného řízení. Dozorující státní zástupce je sice povinen podat k soudu návrh bezodkladně poté, co se doví, že pachatelem je dítě, které nemůže být pro svůj věk trestně stíháno.
Z logiky věci však podání tohoto návrhu předpokládá vést dokazování k prokázání rozhodných okolností nasvědčujících tomu, že dítě podezřelé ze spáchání činu jinak trestného se tohoto činu skutečně dopustilo. Proto by již při těchto úkonech, jak je tomu i v případě mladistvých, mělo být dítě povinně zastoupeno obhájcem, který by přispěl ke zvýšené ochraně jeho práv a oprávněných zájmů.
Dítě v náhradní vazbě
Dalším problémem je skutečnost, že ačkoli v případě dětí mladších 15 let není vazba dle zákona možná (ta je specificky upravena jen ve věcech mladistvých), došlo k tomu, že dítě bylo umístěno pro podezření ze spáchání činu jinak trestného do zařízení ústavní péče, a to na základě předběžného opatření nařízeného soudem dle § 76a OSŘ na návrh orgánu sociálně-právní ochrany dětí. Přitom jediným důvodem uvedeným v usnesení soudu byl ten, že nezletilý je vyslýchán k nejasnému úmrtí jiné osoby, a v tomto řízení byl a stále je veden jako hlavní podezřelý.
Institut předběžného opatření podle §76a OSŘ však slouží výhradně k ochraně dětí samotných, nikoli k ochraně společnosti před těmito dětmi. Nejenže takové rozhodnutí nebylo slučitelné se samotnou podstatou tohoto institutu, ale i výše uvedený důvod pro nařízení předběžného opatření nenaplňoval důvody stanovené v ustanovení §76a odst. 1 OSŘ. Toto předběžné opatření by se mělo vydávat zejména v případě, kdy je dítě použito ke spáchání trestného činu ze strany rodičů. V takové situaci lze totiž konstatovat, že další pobyt dítěte u jeho rodičů není v jeho zájmu. Ve výše zmiňovaném případě však tato situace nenastala. Je třeba apelovat na to, aby byla respektována presumpce neviny a na nezletilého bylo do pravomocného rozhodnutí soudu pohlíženo jako na nevinného. Vydáním a vykonáním výše uvedeného opatření tak patrně došlo k neoprávněnému zásahu do osobní svobody nezletilého.
Také Nejvyšší státní zastupitelství považuje za vhodnější jiné změny právní úpravy v oblasti delikvence dětí mladších 15 let než snížení hranice trestní odpovědnosti, “a to jednak změnou ustanovení § 90 zákona č. 218/2003 Sb. (nahrazení obligatorních návrhů na uložení opatření prostorem pro uvážení státního zástupce při fakultativním podávání návrhu), jednak vhodným doplněním druhů opatření, která by bylo možno ukládat podle § 93 zákona č. 218/2003 Sb., jednak zajištěním rychlé vykonatelnosti takto uložených opatření, a s tím spojené zkvalitnění právní úpravy režimu výkonu ochranné výchovy, popř. úprava zabezpečovací detence.” Právní úprava možných opatření je u dětí mladších 15 let ve svém důsledku paradoxně přísnější než u mladistvých, neboť škála možných opatření u dětí mladších 15 let je mnohem užší. Prakticky neexistují vhodné probační programy, soud tak může uložit pouze jeden ze dvou druhů opatření, přičemž mnohdy by vzhledem k okolnostem činu bylo třeba dítěti např. udělit napomenutí, uložit ústavní výchovu či jiné výchovné omezení nebo povinnost; tento názor dokladuje i vysoké procento upuštění od uložení opatření.
Diskuse by tedy spíše než o snížení hranice trestní odpovědnosti měla být vedena o efektivitě opatření přijímaných jako reakce na deliktní jednání dětí mladších 15 let a úspěšnosti těchto opatření při resocializaci dítěte. Snižování hranice trestní odpovědnosti povede ke zbytečné kriminalizaci dětí a zneužívání stále mladších dětí k páchání trestné činnosti.
STATISTICKÝ PŘEHLED KRIMINALITY MLÁDEŽE
a) kriminalita nezletilí (mladiství)
b) kriminalita mladiství
2001 2002 2003 2004 2005 2006
a) celková 9926 5541 4692 3319 3086 3090
b) celková 12913 10901 9779 7886 7614 7605
z toho:
a) vraždy 3 0 0 4 1 1
b) vraždy 8 5 5 12 2 4
a) násilná 1285 982 873 705 581 544
b) násilná 1141 1241 1235 1341 1149 990
a) mravnostní 141 119 120 92 104 74
b) mravnostní 181 229 194 161 190 175
a) majetková 7214 3419 2731 1953 1786 1180
b) majetková 9650 7294 6229 4701 4643 4159
a) hospodářská 70 94 120 110 100 101
b) hospodářská 253 320 260 221 248 280
Zdroj: Policejní prezidium ČR
Samotné snížení hranice trestní odpovědnosti z 15 na 14 let problém kriminality dětí neřeší. Musí být doplněno odpovídajícími programy práce s mladistvými delikventy a koncepcí prevence kriminality dětí a mládeže.
Jana Havigerová, Veronika Kristková
Článek vyšel v měsíčníku Parlamentní zpravodaj dne 4.1.2008.
Neděle, 9. prosince 2007Tiskové zprávy
Mezinárodní federace lidských práv (FIDH)
Liga lidských práv
Tisková zpráva v předvečer Mezinárodního dne lidských práv (podrobné české shrnutí)
Paříž, Brno, Praha – 9. prosince 2007 – V lednu tohoto roku se česká vláda ve svém programovém prohlášení přihlásila „k respektování svobod, ochraně lidských práv a práv menšin. Cílem je, aby základní práva a svobody byly účinně chráněny v praxi…“. S nástupem nového ministra školství na počátku právě uplynulého týdne a zasedáním Rady vlády ČR pro lidská práva v týdnu nastávajícím jsou vládní orgány symbolicky právě v období, kdy se celosvětově slaví Mezinárodní den lidských práv postaveny před řešení dvou závažných dlouhodobých problémů v oblasti jejich ochrany: nucené sterilizace romských žen a segregace romských dětí v oddělených třídách a školách.
Na podzim nově jmenovaní členové Rady vlády pro lidská práva budou ve čtvrtek 13. prosince hlasovat o podnětu Výboru pro lidská práva a biomedicínu, podle nějž se má vláda veřejně omluvit romským ženám nuceně sterilizovaným v době komunistického Československa i po vzniku demokratické České republiky. Je to již třetí pokus podnět schválit. V červenci 2006 podnět nebyl o jeden hlas schválen předchozím osazenstvem poté, co se dva občanští členové tohoto poradního orgánu vlády vzdali před hlasováním právě o tomto podnětu členství na protest proti diskriminačnímu postupu ministerstva školství vůči obhájci případu, který Velký senát Evropského soudu pro lidská práva později jednoznačně prohlásil za diskriminaci romských dětí. Po tomto extempore byl podruhé podnět podobného znění schválen z iniciativy samotných romských žen Radou vlády pro záležitosti romské komunity (jiného poradního orgánu vlády) v únoru 2007, po němž mělo následovat jeho předložení vládě. Vzhledem k tomu, že byl tento podnět z nikdy uspokojivě nevysvětlených důvodů ze strany Ministryně pro lidská práva a národnostní menšiny Džamily Stehlíkové „pozdržen“ a nikdy se nedostal do vlády, představuje současné jednání Rady vlády pro lidská práva zatím poslední možnost, jak se podnět požadující omluvu a odškodnění všech obětí zásahů do reprodukčních práv může ocitnout ve vládě.
Tento podnět je o to důležitější, že i ty nemnohé oběti protiprávní sterilizace, kterým se podařilo opatřit právní zastupování, nově čelí dalším překážkám. Navzdory ustálené judikatuře senátu Nejvyššího soudu, který poprvé v roce 2003 a opakovaně v roce 2007 rozhodl, že nárok na finanční odškodnění za zásah do ochrany osobnosti se nepromlčuje, se kolegium Nejvyššího soudu v rozporu s principem právní jistoty rozhodlo, že na počátku roku 2008 zveřejní ve svojí „zelené sbírce“ nejdůležitějších rozhodnutí nikoli jeden z vlastních rozsudků(!), nýbrž rozsudek nižší soudní instance – Vrchního soudu v Olomouci. Podle rozsudku tohoto soudu se tento nárok promlčuje. To znamená, že senát „tří P. (soudci Pavlík, Puškinová a Podolka)“ Nejvyššího soudu je tímto novým rozhodnutím kolegia nucen rozhodovat do budoucna v rozporu se svojí vlastní judikaturou, která vzbudila u řady žalobců – v souladu s judikaturou Evropského soudu pro lidská práva – legitimní očekávání. Vzhledem k rozhodnutí kolegia Nejvyššího soudu budou zřejmě muset být tyto případy, včetně případů protiprávních sterilizací, v nichž nebudou naplněna „legitimní očekávání na finanční odškodnění za zásahy do ochrany osobnosti“ vyplývající z judikatury jeho vlastního specializovaného senátu, předloženy k posouzení Evropskému soudu pro lidská práva ve Štrasburku.
Jak skončit se segregací romských dětí ve vzdělávání?
FIDH a Liga věří, že jmenování nového ministra školství Ondřeje Lišky bude spojeno s více veřejně viditelnou změnou ve vládní politice vůči vzdělávání romských dětí a že nový ministr prosadí do praxe závěry vyplývající ze závazného rozsudku Evropského soudu pro lidská práva ve věci D.H. a další proti České republice, který byl již v Česku podroben v minulých týdnech veřejné diskusi.
Jedním z hlavních problémů, na který upozornila FIDH i ve svém písemném vyjádření podaném štrasburskému soudu v roce 2006[1], je problematika informovaného souhlasu rodičů v takovýchto případech, kdy někdy i sami nakonec zvolí pro své dítě segregovanou výuku. Tímto přístupem, který ovšem není zdaleka jedinou příčinnou přetrvávající segregace, se neúspěšně po léta snažila argumentovat česká vláda, která veškerou vinu za současný neblahý stav v základním školství svalovala na zahraniční úrovni právě na takovéto rodiče. Tento problém stále zůstává jednou z hlavních překážek pro úspěšnou desegregaci. Změna si vyžaduje průběžnou komunikaci, která založí vzájemnou důvěru mezi romskými rodičemi, společenstvími a školskými institucemi. V tomto ohledu je důležité nastartovat dlouhodobou důkladnou informační kampaň zaměřenou na všechny subjekty ve školském systému tak, aby romští rodiče měly v budoucnu skutečnou možnost umístit svoje děti do takového prostředí, které jim umožní získat vyšší vzdělání bez ostrakizování a diskriminace, která je jedním z problémů při navštěvování majoritních tříd.
Mezinárodní federace lidských práv (FIDH), založená v roce 1922 v Paříži, je nejstarší mezinárodní organizací bránící lidská práva. Během své historie uskutečnila více než 1 500 vyšetřovacích misí ve státech všech kontinentů. Má poradní či pozorovatelský status při Ekonomické a sociální radě OSN, Radě Evropy, Africké unii a svoje stálé delegáty při Evropské unii v Bruselu, Mezinárodním trestním soudu v Haagu, OSN v Ženevě a New Yorku, Lize arabských států v Káhiře a zástupce pro Afriku v Nairobi. Liga lidských práv byla přijata za člena FIDH v roce 2004.
Více informací:
Jiří Kopal, zastupující generální tajemník FIDH, předseda Ligy lidských práv
[1] Podle čl. 36 odst. 2 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod „Předseda Soudu může v zájmu řádného výkonu spravedlnosti vyzvat každou … dotčenou osobu, která není stěžovatelem, aby předložily písemná vyjádření nebo se účastnily slyšení.“ FIDH tohoto práva využila právě v případu D.H. a ostatní proti České republice“ viz Observations presentees par la Féderation Internationale des Ligues des Droits de l´Homme conformement a l´article 44 § 2 du Reglement de la Cour dans l´affaire D.H. et autres c. République tchéque (req. No 57325/00), le 12 octobre 2006. Pro argumenty Evropského soudu k informovanému souhlasu rodičů, kterými potvrdil poznatky prezentované FIDH, srovnej body 202-204 rozsudku Velkého senátu z 13. listopadu 2007.
Středa, 5. prosince 2007Zprávy z médií
Ročně je u nás orgány sociálně-právní ochrany dětí registrováni asi 1500-2000 případů týraných a sexuálně zneužívaných dětí. Odborníci odhadují, že počet odhalených případů je pouze špička ledovce.
Odhalením týrání nebo sexuálního zneužívání dítěte utrpení dítěte nekončí, To, co následuje potom, často prohlubuje psychickou deprivaci dítěte, vede k sekundární viktimizaci a mnohdy až k systémovému týrání dítěte. Tato forma týrání je způsobena systémem, který byl založen na pomoc a ochranu dětí, a kterému jsou dětské oběti vystaveny.
Příkladem systémového týrání jsou případy, kdy se dítě poprvé svěří odborníkovi s týráním či zneužíváním a jeho výpověď je zpochybněna, dítě je opakovaně vyslýcháno a tím se mu opětovně vybavují traumatické zážitky z minulosti, či je traumatizováno opakovanými lékařskými prohlídkami, které se provádějí nadbytečně. Dále může jít o případy, kdy dítě úzkostlivě prožívá opakovaný policejní výslech, či je-li prováděn výslech u soudu za přítomnosti pachatele. K sekundární viktimizace může dále docházet zveřejněním identity nebo údajů, které vedou k identifi kaci oběti v médiích, neadekvátní přístup sociálního okolí k dítěti, třeba ve škole, oddělení dítěte od rodiny a rozhodování o osudu dítěte bez objektivního zhodnocení situace, nedostatečná informovanost nebo srozumitelnost informací pro dítě ohledně procesu trestního řízení a dalších opatření, která následují po odhalení týrání.
Trápení dětí u výslechů
Sekundární viktimizace dětí jako obětí násilné trestné činnosti a jejich další poškozování v trestním řízení by mělo být eliminováno a sníženo na nejnižší možnou míru. Problém násilí na dětech spadá do kompetencí ministerstva vnitra, ministerstva práce a sociálních věcí, ministerstva zdravotnictví, ministerstva spravedlnosti a ministerstva školství, mládeže a tělovýchovy. Důsledkem je špatná koordinace systému, nedostatek jednotných a propojených statistických údajů, nejednotný monitoring a nejednotné metodické vedení. Přestože došlo k určitému zlepšení situace, nadále dochází v mnoha případech k sekundární viktimizaci dítěte v průběhu trestního řízení.
Současná právní úprava postavení dětské oběti v trestním řízení má mnoho nedostatků z hlediska prevence sekundární viktimizace. Specifi ka výslechu osoby mladší 15 let jsou stanovena v § 101 a 102 trestního řádu. Podle § 102 odst. 1 trestního řádu je třeba provádět výslech o okolnostech, jejichž oživování v paměti by vzhledem k věku mohlo nepříznivě ovlivňovat duševní a mravní vývoj dítěte, zvlášť šetrně a vyčerpávajícím způsobem tak, aby výslech v dalším řízení už nebylo třeba opakovat. V dalším řízení má být dítě vyslechnuto znovu jen v nutných případech. Obligatorní při výslechu dítěte mladšího 15 let jako svědka je přibrání pedagoga nebo osoby mající zkušenosti s výchovou mládeže (sociální pracovník, dětský psycholog, psychiatr).
Rodiče dítěte mohou být přibráni k výslechu, pokud to přispěje ke správnému provedení. Jde-li o výslech osoby mladší patnácti let a lze předpokládat, že přípravné řízení bude trvat delší dobu, může být dítě vyslechnuto v procesním postavení svědka již v přípravném řízení, bez nutnosti výslech opakovat po zahájení trestního stíhání. Pokud je tedy výslech dítěte proveden kvalifi kovaně, není třeba jej v průběhu trestního řízení znovu opakovat. Vysoké nároky na profesionalitu profesí přicházejících do styku s týranými a zneužívanými dětmi, na jejich osobnost, bohužel nejsou v praxi často splněny.
I přes výukové programy stále přetrvává nevhodné chování některých policistů, soudců a dalších profesionálů a jejich neporozumění pro základní aspekty chování obětí a pachatelů týrání a zneužívání.
Byť právní úprava týkající se výslechu dítěte je poměrně kvalitní a přestože je v § 102 trestního řádu stanoveno, že v dalším řízení má být dítě mladší 15 let vyslechnuto jen v nejnutnějším případě, setkáváme se s opakovanými výslechy dítěte často, standardně vypovídá až třikrát – před sdělením obvinění, během vyšetřování v trestním řízení před psychologem, který posuzuje věrohodnost a pak před soudcem při hlavním líčení. Velkou roli hraje i materiální vybavení policejních služeben. U výslechu dítěte má právo být přítomen obhájce i státní zástupce, kteří mohou v závěru výslechu položit dítěti otázky, dále musí být přítomen vyšetřovatel, přibraná osoba, opatrovník dítěte a v případě, že je výslech dítěte prováděn jako neodkladný a neopakovatelný úkon (§ 158a), musí být přítomen i soudce. Množství cizích osob přítomných u výslechu může být pro dítě velmi zatěžující. Výslech dítěte by měl proto probíhat prostřednictvím jednocestného zrcadla, které odděluje dítě a vyslýchajícího od ostatních přítomných, kteří mají možnost klást otázky prostřednictvím zvukového spojení. Výslech by se měl zdokumentovat na videozáznam, což snižuje nutnost jeho opakování. Vybavenost policejních služeben jednocestnými zrcadli a audio-video nahrávacími zařízeními je však velmi nedostatečná a není zákonem stanovena povinnost provádět výslech touto formou.
Dítě bez advokáta
Postavení dítěte jako poškozeného v trestním řízení je dáno § 43 odst. 1 trestního řádu. Dochází k němu v případě, bylo-li mu trestným činem ublíženo na zdraví či způsobena majetková, morální nebo jiná škoda. Práva dítěte jako poškozeného v trestním řízení uplatňuje jeho zákonný zástupce, tedy zpravidla rodič. V případě, že pro střet zájmů nemůže zákonný zástupce dítě zastoupit, ustanoví se dítěti podle § 37 odst. 2 zákona o rodině opatrovník, kterým je zpravidla orgán sociálněprávní ochrany dětí. Dítě jako poškozený v trestním řízení může být zastoupeno nejen zákonným zástupcem či opatrovníkem, ale také zmocněncem, kterého je oprávněn zákonný zástupce dítěti zvolit.
Pro účinnou ochranu práv nezletilého dítěte včetně ochrany před sekundární viktimizací v průběhu řízení by bylo nanejvýš vhodné, aby jeho práva háji v trestním řízení právník, popřípadě advokát. I v případech, kdy dítě zastupuje v trestním řízení opatrovník – pracovník orgánů sociálně-právní ochrany dětí, nemusí být ochrana zájmů dítěte efektivní pro nedostatečnou znalost hmotně právní i procesně-právní úpravy. Důvodem proč děti nebývají v trestním řízení zastupovány zmocněnci, jsou náklady na finanční odměnu zmocněnce. Pokud to odůvodňují majetkové poměry poškozeného a uplatnil nárok na náhradu škody, má právo na bezplatné zastoupení zmocněncem.
V případech, o kterých pojednáváme níže, kdy vznikla pouze morální újma, kterou není možné odškodnit, však nelze o bezplatné ustanovení zmocněnce žádat.
Z hlediska de lege ferenda by bylo vhodné zakotvit automatické právo na bezplatné zastoupení zmocněncem minimálně ve všech případech, kdy poškozeným je dítě a jedná se o násilný trestný čin. Zastoupení advokátem může mít zásadní význam při ochraně dítěte před sekundární viktimizací v průběhu trestního řízení, například v případě výslechu dítěte mladšího 15 let nemusí být umožněna ani přítomnost rodičům dítěte.
Dalším vážným nedostatkem současné právní úpravy je nemožnost odškodnění nemateriální újmy (morální škody) v rámci adhezního řízení. Morální újma je v mnoha případech jediná újma způsobená týraným a zneužívaným dětem, která je však mnohem závažnější než újma fyzická. Nemateriální újmu je možné odškodnit pouze v občanském řízení s využitím institutu ochrany osobnosti. Toho se v praxi téměř nevyužívá, neboť s sebou nese značné finanční náklady a riziko dalšího znaleckého zkoumání a traumatizace dítěte.
Ochrana soukromí
Informování médií o kauze Kuřim jasně ukázalo i nezasvěceným, jak nedostatečná je ochrana soukromí obětí trestných činů v trestním řízení. V českém prostředí je poskytování informací o trestním řízení médiím upraveno § 8a trestního řádu.
Dotčené ustanovení neklade patřičný důraz na oprávněné zájmy poškozených, svědků a pozůstalých. Z jeho dikce nelze dovodit úplný zákaz poskytnutí jejich osobních údajů. Stávající ustanovení by proto mělo být novelizováno tak, aby byl výslovně zaveden zákaz zveřejňování informací vedoucích k odhalení identity poškozeného, svědka nebo pozůstalých, a to nejen v případě dětských obětí. Možnost orgánu činného v trestním řízení odepřít poskytnutí informace o poškozeném, svědkovi nebo pozůstalém po oběti nemusí vždy zajistit, že tyto osoby budou ušetřeny nechtěného zájmu médií. Jedinou ochranou, kterou právní řád v této situaci jednotlivci poskytuje, je soudní ochrana osobnosti podle § 12 občanského zákoníku, ke které lze přistoupit až po té, co byly citlivé údaje zveřejněny. Ministerstvo spravedlnosti předpokládá předložení samostatné novely trestního řádu do parlamentu, která bude obsahovat zákaz zveřejňování informací umožňující identifikování dětské oběti a také stanovení tohoto zákazu v občanskoprávním řízením, pokud toto řízení souvisí s řízením trestním. Úprava má odpovídat úpravě zákazu zveřejňování informací o mladistvém v zákoně o soudnictví ve věcech mládeže. Sankci za porušení tohoto zákazu, pokutu, stanoví přestupkový zákon. Je třeba podotknout, že zákaz zveřejňování informací vedoucích k identifikaci poškozeného by se měl vztahovat nejen na děti, ale i na další skupiny obětí trestných činů, minimálně těch zvláště ohrožených sekundární viktimizací v průběhu trestního řízení (jako např. oběti sexuálních deliktů, ublížení na zdraví, rasových útoků, obchodování s lidmi apod.).
Rehabilitace a reintegrace dítěte
Velké nedostatky lze shledat i v otázce terapie (rodiny i dítěte-oběti) a rehabilitace dítěte – v tomto směru státní sektor stále selhává. Pokud jsou tyto činnosti zajišťovány, tak především neziskovým sektorem, tedy nutně jen ve velmi omezeném rozsahu. Ze strany státu zůstává stále převládající reakcí na násilí vůči dítěti jeho umístění do ústavního zařízení, kde se dále prohlubuje jeho deprivace, a to i v případě, kdy vztah jednoho z rodičů k dítěti je dobrý. Tato praxe je poměrně běžná, do povědomí veřejnosti se opět dostala až díky medializované kauze Kuřim a marného boje otce o předběžné svěření dětí do jeho péče. Umístěním dítěte do ústavního zařízení je v těchto případech porušována Úmluva o právech dítěte, která stanoví, že dítě nesmí být odděleno od rodičů proti jejich vůli. Úmluva umožňuje výslovně omezení nebo zákaz styku s rodičem v případě ohrožení zdravého vývoje dítěte, třeba v případech zneužívání či zanedbání, to se právě ale nevztahuje na nezneužívajícího rodiče nebo širší rodinu (např. prarodiče či jiné bližší příbuzné), kteří jsou schopni poskytnout dětem rodinné zázemí. Úmluva také zaručuje právo na kontakt s rodiči a blízkými osobami, v případě, že je od nich odtrženo. Dále je třeba zdůraznit, že neexistují specializovaná dětská zařízení pro děti se syndromem CAN a stávající ústavní zařízení nejsou schopna dětem poskytnout potřebnou terapeutickou péči.
Systém zotavení a reintegrace dětských obětí nezákonného jednání, který by byl garantovaný a financovaný státem, v České republice stále neexistuje. Propojený systém služeb, který by umožňoval rychlou a efektivní reakci na jednotlivé případy a umožnil by tak systematické a komplexní zpracování dat nutných pro monitorování a analýzu, chybí. V případech násilí páchaného na dětech stále přetrvává trend nasazování ex post represivních opatření a podceňování významu prevence. Přitom prioritní by měla být prevence v samotné rodině či pomoc při překonávání problému v co nejranějším stadiu, nezabrání-li se již jeho vzniku.
V tomto ohledu je nezastupitelná role orgánů sociálně-právní ochrany dětí. Tyto orgány ovšem stále v některých případech své zákonné povinnosti neplní tak, jak by měly, a někdy se proti nim dokonce hrubě proviňují, nevystupují dostatečně aktivně jak v prostředí rodiny, tak v příslušných řízeních týkajících se dětí. Počet pracovníků sociálně-právní ochrany je ve většině oblastí nedostatečný, preventivní činnost není v jejich kapacitě a ve většině případů chybí specializovaný pracovník na problematiku CAN.
Výbor pro práva dítěte OSN ve svých posledních Závěrečných doporučeních z roku 2003 kritizoval Českou republiku za přístup k týraným a sexuálně zneužívaným dětem. V roce 2008 bude vláda opět Výboru předkládat periodickou zprávu o plnění závazků vyplývajících z Úmluvy o právech dítěte. Bohužel nezbývá než konstatovat, že v implementaci Úmluvy v oblasti péče o týrané a sexuálně zneužívané děti nedošlo v ČR od roku 2003 prakticky k žádnému pokroku.
Mgr. Veronika Kristková, Liga lidských práv
Parlamentní zpravodaj, 5.12.2007 (str. 32, Děti jako politikum)
Středa, 5. prosince 2007Zprávy z médií
Česká republika vede evropský žebříček v počtu dětí vyrůstajících v ústavech. Absolutní počet přesahuje 20 tisíc dětí v ústavní péči. Roční náklady na tento systém přesahují částku deseti miliard Kč a náklady spojené s pobytem dítěte v ústavu přesahují 281 tisíc Kč ročně.
Toto jsou hlavní závěry vyplývající z dokumentu s názvem “Péče o děti odebírané z biologické rodiny v ČR”, který ve formě systémového doporučení zveřejnila Liga lidských práv. Dokument provádí srovnání ekonomických a statistických dat systému ústavní výchovy a systému pěstounské péče. Zatímco dítě v dětském domově představuje náklady v průměru 281 tisíc ročně, dítě svěřené do péče pěstounů vyžaduje od státu ve formě dávek průměrně pouze 67 tisíc za rok.
K ekonomickému srovnání je potřeba doplnit také výsledky, které ve výchově dětí tyto dva rozdílné systémy dosahují, a závěr je naprosto jednoznačný: pěstounská péče je v celkovém výsledku mnohem efektivnější a méně nákladná než pobyt dítěte v jakémkoli typu ústavu.
O nedostatečných výsledcích ústavní výchovy svědčí také nedávno zveřejněná studie zpracovaná ministerstvem vnitra s názvem “Hodnocení systému péče o ohrožené děti”. Zpracovatelé této studie získali data více než 17 000 dětí, které opustily ústavní výchovu v posledních deseti letech. Zaměřili se především na to, zda se tyto děti dopustily po opuštění ústavu trestné činnosti. Hlavním závěrem je, že více než 50 % dětí spáchalo po opuštění ústavu nějakou trestnou činnost.
Ústav vychová kriminálníky
Zmiňovaná zpráva však přinesla i několik dalších zásadních závěrů. Průměrná délka pobytu dítěte v dětském domově se pohybuje v České republice průměrně kolem 14,5 roku, děti tedy tráví v ústavech naprostou většinu svého dětství, přičemž 61 % z nich opouští ústavy až po dosažení zletilosti.
Zhruba 82 % dětí se před nebo během pobytu v institucionální péči nedopustilo trestné činnosti, tzn. že byly do ústavu umístěny z jiných důvodů, v převážné většině z důvodů sociálních, ať už kvůli nízkému ekonomicko-kulturnímu statutu rodiny či neschopnosti rodičů zajistit materiální podmínky pro výchovu dětí, nebo pro poruchy chování jako záškoláctví, agresivitu, útěky z domova, výchovnou nezvládatelnost či nerespektování autorit.
Převážnou většinu důvodů nařízení ústavní výchovy by přitom bylo možné ovlivnit včasnou intervencí a sociální prací s dítětem a jeho rodinou, ať už ze strany sociálních pracovníků, výchovných poradců ve školách nebo pracovníků tímto směrem zaměřených neziskových organizací.
Jako zásadní rozpor se jeví zjištění, že ačkoli naprostá většina dětí se před nebo v průběhu svého pobytu v ústavním zařízení nezapletla se zákonem, po opuštění institucionální péče se trestné činnosti dopustilo 51% dětí, převážná většina z nich až po roce od opuštění ústavu. Podle některých odborníků je tento jev způsoben faktem, že po odchodu z dětského domova děti mnohdy nemají kam jít a končí na ulici. Ze spáchané trestné činnosti po opuštění ústavu se v 85 % jednalo o majetkovou trestnou činnost a v 15 % dokonce o násilnou trestnou činnost (21 dětí spáchalo trestný čin vraždy).
Děti z ústavů!
Průměrné náklady na dítě spojené se systémem ústavní výchovy podstatně zvyšuje pobyt dětí v kojeneckém nebo ve výchovném ústavu, který je ještě mnohem nákladnější než pobyt dítěte v dětském domově. Při započtení nákladů na pobyt dětí v kojeneckých ústavech a v ústavech sociální péče určených pro mentálně a zdravotně hendikepované děti a při započítání nákladů spojených s administrativním aparátem na krajích a ministerstvech se tak dostáváme k celkovému číslu přibližně 10 miliard Kč ročně.
V souvislosti s touto problematikou vydala Liga lidských práv v říjnu letošního roku analýzu právních a psychologických souvislostí ústavní výchovy s názvem “Děti z ústavů!”. Tento materiál zahrnuje problematiku sociálně-právní ochrany dětí, sanace rodiny, ústavní výchovy a soudnictví ve věcech péče o nezletilé. Kromě konstatování nedostatků a systémových selhání obsahuje také řadu doporučení v podobě systémových a legislativních změn.
Mezi nejdůležitější kroky nutné k nápravě problematické situace patří především sjednocení problematiky sociálněprávní ochrany dětí a ústavní výchovy pod vedením jednoho ministerstva.
V současnosti ji mají na starosti hned tři resorty, a proto mnohdy dochází ke tříštění kompetencí a neschopnosti problematickou situaci rázně řešit. Výrazně by se měla zlepšit také sanace a podpora ohrožených rodin ze strany státu, která by měla být vždy upřednostněna před nařízením ústavní výchovy. Vhodným krokem by bylo zavedení terénní sociální asistence pro rodinu ohroženou odebráním dítěte do ústavní výchovy a pomoc s napravením rodinných poměrů.
Mezi další návrhy patří také zajištění sociálních bytů na přechodnou dobu pro rodiny v bytové nouzi a v odůvodněných případech také pro děti, které opouštějí zařízení ústavní výchovy po dosažení zletilosti, čímž by se podle názoru mnoha odborníků mohl výrazně snížit počet dětí, které se po opuštění ústavního zařízení dopustí trestné činnosti.
Ať se starají obce
Pozitivním krokem v této oblasti by byl přesun výkonu státní správy v oblasti sociálně-právní ochrany dětí z působnosti obcí na nově vytvořený úřad, např.
ředitelství pro zaměstnanost, sociální správu a rodinu vzniklého přeměnou současných úřadů práce, a zachování povinnosti zajišťovat poradenskou činnost pro rodinu v nepříznivé situaci na úrovni současných pověřených obcí. Pověřené obce by měly mít povinnost zajišťovat síť terénních sociálních asistentů v závislosti na počtu obyvatel a stanovenou míru finanční spoluúčasti na nákladech spojených s pobytem dítěte v ústavu v případě nařízení ústavní výchovy. To by mohlo vést k větší motivaci k podpoře a sanaci rodiny, která je až 15x levnější než ústavní výchova. Nutná je také reforma zařízení ústavní výchovy, hlavně vytvoření sítě velkého počtu malých zařízení rodinného typu s malým počtem dětí a pracovníků namísto současných velkých ústavů a zvyšování odbornosti a specializace ústavů. Ty by měly mít k dispozici dostatek odpovídajících odborníků – psychologů, speciálních pedagogů, etopedů – a každé zařízení by se mohlo specializovat na určitý typ problému v anamnéze dítěte.
Důležité je i zkracování doby pobytu dítěte v ústavu, tedy vyšší míra spolupráce ústavu s rodiči dítěte, popř. spolupráce, podpora a příprava náhradní rodiny na přijetí dítěte, a také zkracování délky soudních řízení ve věci péče o nezletilé. V tomto případě by neškodilo využít příkladu některých evropských zemí, které mají stanovenu pevnou lhůtu pro rozhodnutí ve věci a pro odvolání proti předběžnému opatření.
Nutné je také zvyšování odbornosti a specializace soudců.
***
Rok od opuštění dětského domova se 51 % dětí dopustilo trestné činnosti. V 85 % se jednalo o majetkovou trestnou činnost, v 15 % o násilnou trestnou činnost (21 dětí spáchalo trestný čin vraždy).
minirozhovor s desetiletým žákem základní školy
* Chtěl bys chodit k volbám dřív než v osmnácti? Jestli ano, tak proč?
Podle toho, co by se volilo. Třeba k volbám na premiéra bych šel už tak ve 14 letech, protože to už bych měl svůj názor, jakého premiéra bychom chtěli.
* Jaký názor máš na politiku?
Řekl bych, že je to docela dobrý, i když občas se děje samozřejmě taky něco špatnýho.
* Co si myslíš o politicích?
Paroubka, Topolánka nebo Václava Klause mám docela rád, protože mám pocit, že jsou lepší, než byl třeba bývalý ministr Gross. Z toho jsem neměl dobrej pocit.
* Myslíš, že toho politici dělají dost pro děti? Jestli ne, tak co by se mělo změnit?
Jak který. Třeba Čunek, ten ne, ten neudělá ani nic pro moji rasu. Ale jinak nevím, zas tak moc jich neznám.
anketa
1. Uvítali byste snížení věkové hranice volebního věku?
2. Uvítali byste snížení věkové hranice trestní odpovědnosti?
Barbora Naďová, tutorka
1. Myslím, že současná věková hranice je v pořádku.
2. To každopádně. Protože v poslední době narůstá kriminalita v nižší věkové kategorii.
Lucie Sochovská, studentka
1. Určitě ne.
2. Určitě, já bych to snížila až třeba na 12, protože si myslí, že když jim je třeba 13, tak si můžou dělat, co chtějí.
Michal Zábrodský, podnikatel
1. Ne. Myslím, že to není třeba.
2. Ne. Ve čtrnácti jsou to ještě děti a nevědí, co dělají. Ale možná kdybych si přečetl nějaké studie, tak bych změnil názor.
Petr Bittner, Liga lidských práv
Parlamentní zpravodaj, 5.12.2007 (str. 34, Děti jako politikum)